EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Hallo. Jeg burde bruke mikrofon.
Hei.
Herregud. Takk.
Den applausen var helt perfekt. Jeg slapp å stå her for lenge.
Takk for at dere kom. Jeg er Jen.
Dersom dere ikke visste det, skal dere få more dere med meg nå.
Jeg er blitt fortalt av leger,
medavhengige yogalærere og alle som noensinne har møtt meg
at jeg er anspent.
Og folk har hevdet...
at terapi ikke er godt nok, at jeg må meditere.
Så nå er jeg en av de folka som mediterer.
Og når jeg sier: "Jeg mediterer", mener jeg: "Jeg mediterer aldri."
Men...
jeg har en meditasjonsspilleliste. Gongonger som går:
Jeg har apper. Jeg tenker på meditasjon.
Jeg har en meditasjonsstol i stua.
Du har én også. Det er bare en stol, men...
jeg satte et stearinlys ved den og kaller den meditasjonstolen min.
Og jeg påpeker den når du kommer på besøk:
"Ikke bry deg om den. Det er... Det er meditasjonsstolen min.
Jeg vurderer å bruke den hver morgen.
Jeg står opp og sitter i den, og tar noen dype åndedrag.
Du kan godt sitte i den om du vil. Den er ikke...
Ikke alle er like åndelige, men vi har ingen regler
i dette lykkelige hjemmet hva gjelder stolen og...
Ikke tenk på hvorfor lyset aldri er blitt tent, bare..."
Men jeg mediterte faktisk én dag fordi jeg hadde noe viktig fore.
Jeg ville ha en jobb. Jeg ville skrive noe og få betalt for det.
Jeg ville bli intervjuet og få jobben.
Jeg var ganske nervøs den morgenen.
Jeg tenkte jeg kunne prøve å meditere, og jeg mediterte i omtrent fem minutter.
Og er ikke det imponerende, har dere aldri meditert.
For etter fem sekunder, tenker du: "Hvorfor stoppet Herren tiden?"
Fem minutter er lenge å ikke tenke på noe, og jeg gjorde det.
Og jeg våknet opp og tenkte:
"Jeg skjønner hva folk mente nå. Jeg føler meg så...
Jeg kan takle alt.
Hvis jeg slapp å forlate huset i dag, kunne jeg takle hva som helst."
Men jeg måtte forlate huset. Så jeg hoppet i bilen
og kjørte i morgenrushet i Los Angeles.
Da jeg så det grønne lyset, tenkte jeg: "Grønt er pent."
Og jeg prøvde å forstå den dypere meningen med grønt.
"Hva kan grønt fortelle meg?"
Jeg skjønte ikke i det øyeblikket at grønt bare betyr: "Kjør for faen."
Jeg tenkte: "Grønt", og begynte å sakke farta.
Og folka bak meg mistet besinnelsen fordi de er sent ute til jobben.
Og så de bare... De tuter,
og jeg tenker: "Nå er det gult. Rødt. Så gøy."
Og jeg innså... Jeg stoppet for det røde lyset, som er normalt,
men egentlig stoppet jeg på grønt. Så innså jeg: "Herregud, jeg...
Jeg ødela for de folka." Det kunne ha gjort dem sent ute.
Og fyren bak meg er så sint:
Jeg ser ham i bakspeilet, men jeg føler meg så avslappet
fordi jeg mediterte.
Jeg uttrykte bare med et vink: "Jeg er så lei for det.
Beklager at du tror du er sent ute, men...
du vet ikke det jeg vet.
Tid eksisterer ikke."
Jeg hørte til og med bilhornet hans. Det er ikke særlig mediterende.
Hva er en lyd? Det er...
Det er bare betydningen jeg la i det.
Kunne hørt hva jeg ville, sommerfugler som spiste godteri, så...
Jeg føler meg veldig selvtilfreds,
og så mye bedre enn folka som er så sinte.
Og poenget med meditasjon er å føle seg overlegen.
Jeg svinger rundt hjørnet og stopper i neste lyskryss,
og fyren som var bak meg gjør det samme.
Soltaket mitt og vinduene mine er åpne.
Jeg er glad som ei lerke. Nevnte jeg at jeg mediterte den morgenen?
Og fyren ved siden av meg er stereotypisk for Los Angeles.
Ser ut som en produsent, sutter på en sigar,
skallet, småfeit, i en rød BMW, rundt 50, to skilsmisser.
Og han sitter der og er kjempesur.
Han sitter i bilen sin, ser bort på meg og sier:
"Hva holdt du på med i det lyskrysset, din idiot?"
Jeg satt i bilen min og tenkte:
"Jeg mediterte i dag. Jeg kan ikke bli sint.
Enn om jeg drepte ham? Nei, ikke tenk på det."
Så han roper igjen: "Idiot, hva gjorde du i lyskrysset?
Tekstet du kjæresten?"
Da reagerte jeg.
Jeg hadde ikke kjæreste og var misfornøyd med det.
Så jeg ble sint. "Tror han jeg tekstet kjæresten?
Er det grunnen til at en kvinne hindrer trafikken?
Det handler om en mann. I en kollisjon med fem biler:
'Kommer du hjem til middag?'"
Jeg tenkte: "Han får ikke trakassere meg.
Faen ta meditasjon. Alle blir sinte. Jeg er ingen helvetes helgen."
Ikke at de mediterer.
Så jeg satte bilen i parkeringsgiret, reiste meg
stakk hodet ut av soltaket og flyttet jeg meg til passasjersetet.
Jeg lente meg over og sa: "Hva faen var det du sa?"
Til de som ser på hjemme, dette filmes ikke i New York.
Han sa: "Hva gjorde du i det lyskrysset, din idiot?"
Jeg ville ikke si: "Jeg mediterte i dag og lyset fascinerte meg."
Jeg ville ikke fortelle ham det, for han var slem og jeg ville vinne.
Jeg ville gi ham så mye skyldfølelse
at han ville tenke: "Herregud, jeg må tenke meg om
før jeg snakker og forstå hva andre føler.
Man vet aldri hva andre sliter med."
Så jeg sa noe, sant nok. Altså sa jeg det faktisk.
Innholdet er ikke sant.
Jeg sa: "Hva jeg gjorde? Jeg tenkte. Jeg fikk vite at mora mi døde i morges."
Jeg sa ikke at jeg var en god person.
Han sa: "Du er uansett en idiot."
"Hva slags person sier sånt til en som nylig mistet mora si?"
Selv om det er en løgn, er han slem.
Jeg er vinneren i denne historien.
Så mistet jeg fatningen. Jeg sa: "Gå og knull bilen din!"
Jeg vet heller ikke hva det betyr, men...
Jeg måtte fortsette så det hørtes fornuftig ut.
"Stikk pikken din i eksosrøret, kompis.
Jeg vet hvem du er. Er du produsent?
Tipper du hadde to koner du forlot for assistenten din.
Og du forteller unge jenter at du skal skaffe dem filmroller?
Du har ingen filmroller. Du er en taper."
Og lyset ble grønt og han...
Lyset ble grønt og han kjørte.
Det er det man gjør når lyset blir grønt.
Idet han kjører, roper han: "Du er gal." Og jeg bare:
Og jeg skrek fra passasjersetet:
"Jeg er ikke gal. Jeg mediterte i dag, morapuler!"
Én av Buddhas urgamle sanger.
Men så tenkte jeg... Jeg skalv av alt adrenalinet,
og jeg tenkte: "Jeg mediterte i dag. Enn om jeg ikke hadde gjort det?"
Og karer, ikke kall ei kvinne gal
med mindre dere vil se ei kvinne få fnatt.
Ikke gjør det. Spar dere. Hvis dere vil kalle ei kvinne gal,
kall henne fattet. Det vipper oss av pinnen og så går det hele over:
"Du er veldig fattet akkurat nå."
"Takk, ei spådame sa det samme en gang.
Hva kranglet vi om igjen?"
Jeg kjører og tenker: "Slapp av. Adrenalinet avtar."
Det neste lyskrysset tar en evighet.
Fyren står der, og jeg tenker: "Ikke ypp nå, Jen.
Hold deg til din fil og ikke oppfør deg som en gærning."
Så jeg slo på litt musikk og så bare storfornøyd ut.
"Se på meg. Jeg er ikke gal. Jeg skrek ikke:
'Jeg mediterte, morapuler.' Jeg er gøyal og glad."
Han kikker på meg og roper inn i bilen min: "Hei...
leit at mora di døde."
"Faen, jeg glemte at mora mi døde."
Du vet...
Jeg blir veldig opprørt:
"Det har vært en tøff morgen. Det er så mye papirarbeid."
Jeg skjønner ikke... Hva...?
Papirarbeid etter bare en time?
Hun bor i Boston og jeg bor i L.A.
Hun døde for en time siden. Er det en faksmaskin som:
"Noen døde, kom igjen."
Han ser på meg og sier:
"Vi ble en smule opphisset, men håper du har en god dag."
Og jeg sa: "I like måte."
Han kjørte og jeg begynte å grine: "Herregud,
så mange følelser. Jeg vet ikke om det er mora mi eller...
Det er bare... Jeg har alt pratet med to personer i dag,
og det er uvanlig, men sånn er meditasjon.
Den fører oss sammen.
Den er så mektig." Så jeg parkerte bilen.
Jeg er ikke lenger emosjonell, gal eller nedlatende fordi jeg mediterer.
Jeg har møtet mitt, introduserer meg selv, vi prater, de vil betale. Jeg fikk jobben.
Jeg tenkte: "Jeg burde ikke ha lov
til å oppføre meg så normalt etter å vært en gærning."
Hvorfor får ikke de vite hva jeg gjorde?
Du kan gå inn i et bygg og oppføre deg som du vil
selv om du nettopp skrek. Utrolig, men sånn er det.
Sånn er det ikke med seksualforbrytere.
Jeg føler at når jeg oppfører meg sånn,
bør jeg behandles som en sexforbryter.
De må besøke naboer: "Jeg er naboen din.
Jeg har gjort ting." Jeg burde måtte si i møter:
"Jeg er en grei person, men ropte: 'Jeg mediterte i dag, morapuler'
midt i veien og..." Men jeg slapp unna med det.
Det er som når du skal på fest
og sitter i bilen med partneren din som du hater den dagen, og tenker:
"Det antrekket ser ikke ut.
Det er rart at du prater om hvor glad du er i mora di
som kledde deg i disse antrekkene. Hun lærte deg bare dårlige klesvalg.
Vi skal snakke om mora di, ja.
Nei, ikke prøv deg...
Jeg vil være på festen i fem minutter,
og jeg vil ikke se på deg. De er mine venner, ikke dine."
Så kommer du inn: "Jeg tok med muffins", og bare...
Vi skal ikke dra. "Er det ikke gøy?" Han står i hjørnet og vennene dine sier:
"Er ikke hun fantastisk?" Og han bare...
Og du setter deg i bilen og har helt glemt krangelen,
og du sier: "Var ikke de muffinsene gode?"
Og han glor bare på deg: "Hold kjeft. Jeg vet hvem du egentlig er."
Dere har sikkert skjønt at jeg er ganske tøff.
Ikke på grunn av den historien, men dere skjønner at jeg har tatovering.
Ikke alle har det.
Det finnes tøffinger og resten av dere.
Men jeg har en tatovering, og jeg skal bare ha én.
Tatoveringer er som unger.
Noen vil bare ha én,
andre vil ikke ha noen, og noen vil ha en hel haug.
Begge armene er dekt, og det ser slitsomt ut, men...
Men du drar et sted, legger deg, det er smertefullt, og du tenker:
"Håper jeg elsker den. Den er permanent."
Jeg skal ha en tatovering istedenfor barn.
Jeg er av typen som gjør noe én gang og er ferdig.
Så min tatovering må bety noe.
Har du noensinne vurdert å tatovere deg, tenker du over det.
"Jeg vil ikke ha noe dumt. Jeg vil ha noe som betyr noe."
Jeg har ventet hele livet på noe fyndig
som jeg kan skrive på kroppen min.
Og jeg kom på noe for et par år siden og tenkte: "Vent et år først,
og tenker du på det ennå, gjør det." Så jeg gjorde det.
Og jeg ble inspirert av venninna mi
som skaffet seg en tatovering av bestefarens navn og fødselsdag
for han har en utrolig historie.
Mi venninnes bestefar overlevde holocaust
fordi han var en nazist. Men...
Nei, det er...
Beklager.
Det er bare en vittig vits.
Jeg lurte dere ikke. Det er en historie om venninna mi.
Jeg måtte inkludere den fordi... Mi venninnes bestefar overlevde holocaust.
Og venninna mi, i likhet med sin far og fars far
og mange andre i landet, sliter med depresjon og angst.
Og historien han fortalte var hvordan sinnet hans overlevde.
Da han var i konsentrasjonsleirene, sa han bestandig en takkebønn til Gud:
"Hvis dette må ende slik, greit,
men takk for at jeg er den jeg er, og ikke én av de onde.
Takk for at du ga meg kjærlighet." Og det er overveldende.
Selvsagt skriver du hans navn på håndleddet.
Det er det vakreste jeg har hørt. Jeg har ingen sånn i min familie.
Jeg kommer fra en katolsk familie i Boston,
og vi sier ikke sånt til Gud.
Vi liker ikke Gud. Vi er sinte på Gud og antar han er sint på oss.
"Hvorfor ville du være takknemlig for noe ille som skjedde deg?
Det betyr at Gud er sint på deg. Han straffer deg.
Hvorfor ville du være takknemlig for at Gud er så slem mot deg?
Kanskje han tror du liker det og fortsetter å være slem.
Vi plager ikke Gud med takknemlighet med mindre det skjer noe bra.
Familien vår har aldri opplevd noe ille,
men vi skal klage på forhånd og være årvåkne.
Så ingen tatoveringer av noe familien har sagt."
Så jeg måtte finne på noe annet. Jeg skal vise dere tatoveringen min.
Og så skal jeg forklare den. Takk.
Den er på ankelen min.
Det står: "JKL", som betyr JK leve,
som betyr bare fortsett å leve,
som er Matthew McConaugheys slagord.
Denne tatoveringen er ikke ironisk. I det hele tatt.
Jeg mener det virkelig.
Bare fortsett å leve... inspirerer meg.
Og jeg er ikke suicidal.
Jeg er en sjel fanget i en kropp. Jeg ba ikke om å bli født
og frykter døden. Det er dritten jeg lever i daglig.
Jeg elsker det som gjør dere oppspilte. Ja, det stemmer. Vi er fanget her.
Før dere dømmer meg eller tror jeg bare er en overfladisk person...
Det er en historie bak den.
Akkurat som venninna mi hadde en historie bak sin tatovering.
Jeg er i neglesalongen og har en dårlig dag.
Men jeg vet ikke hvorfor. Føler meg bare elendig.
Fysisk sett er alt ok, men ikke mentalt sett.
Så jeg leser bladet People
og ser en artikkel om Matthew McConaughey.
Han har også hatt en tøff dag.
Vet ikke hvorfor dere ler. Dette er veldig alvorlig.
Han filmet Dazed and Confused og visste han ville bli ei stjerne,
men faren lå på dødsleiet, så han tenkte: "Det skjer noe godt og noe ille samtidig.
Jeg får vel bare fortsette å leve."
Og så ble det slagordet hans.
Jeg ser dere ikke er like imponert av det som av den holocausthistorien.
Og det er greit. Folk er forskjellige.
Men problemet er plasseringen.
Om venninna mi sliter, kan hun påminne seg selv:
"Jeg har det ikke like ille som bestefar" ved å gjøre sånn. Jeg må gjøre dette:
"Jeg skal straks gå om bord flyet. Jeg sliter og trenger en påminnelse...
Gå først, du."
Folk kommenterer tatoveringer: "Du vil angre på det når du er eldre.
Det ser dumt ut." Mitt svar: "Det ser dumt ut nå."
Jeg tatoverte meg i fjor på fødselsdagen min.
Gjorde ikke noe gøy i år. Jeg fikk en kul gave fra mamma.
Det var ikke den eneste gaven, men hun ga meg dette arket.
Hun gjør det nå i alderdommen.
Jeg vet ikke om hun har et testamente, men hun sender og gir meg alltid ting,
og hun er alltid så dramatisk. "Jennifer, jeg måtte gi deg dette,
for hvordan ville du visst om det hvis jeg døde?"
"Jeg skal ransake huset. Jeg skal finne alt. Ingen fare."
Men hun ga meg dette som er like gammelt som meg.
Det er 42 år.
Det er arket de ga henne da hun forlot sykehuset med meg
da jeg var en baby.
Så søtt. Jeg veide 3400 gram etter fødselen. Så tynn.
Jeg er 42 år nå, og jeg har nevnt dette før
når vi snakker om å gi kvinner og menn komplimenter
om alderen. Det er skummelt.
Ikke gjør dette. Slutt å gi folk komplimenter som:
"Du ser ikke så gammel ut." Jeg liker ikke at kvinner i 20-åra sier:
"Jeg trodde vi var jevngamle." Det er ikke et kompliment.
Jeg vil ikke se ut som jeg bor i et kollektiv med dårlige håndklær.
Tusen takk.
Jeg er den eneste jeg kjenner som elsker å bli kalt "frue".
Når noen sier: "Vekslepengene, frue." "Du la merke til det. Takk.
Jeg har hatt et liv fylt med historier. Jeg kan godt fortelle deg om det.
Jeg hadde en personsøker.
Jeg var kassemedarbeider da man måtte regne ut vekslepenger.
Og jeg levde da Bruce Willis mente at han burde spille inn et R&B-album.
Jeg har overlevd mye rart. Takk."
Så mora mi ga meg dette.
Dette var alt du fikk på 70-tallet etter du fødte
en levende ting du måtte ta deg av. "Vær så god. Ha det."
Dette var rart
Det står: "Venner og slektninger, disse folka er interesserte i babyen din."
"Og de vil holde og klemme ham."
De hadde ikke jenter på 70-tallet.
"Vi må råde deg å holde gjester unna babyen din.
Det er best om babyen får være for seg selv."
Nå er alt annerledes. Når jeg besøker vennene mine:
"Se på babyen, svøp babyen, du kan godt amme babyen."
Men på 70-tallet sa de: "Fødte ikke du en baby, Joyce?"
"For tre måneder siden." "Hvor er han?" "På det andre rommet.
Vi har ikke tatt ham med ut ennå. Legene hevder
at for mye stirring, berøring og stelling...
Det kan føre til velvære, og det er ikke ønskelig. Vi skal...
Ikke se på ham." Men...
Dette er favorittdelen min. Vi må kanskje gjennomgå det to ganger.
Det forklarer hvorfor babyen gråter. Han er varm, sulten, tørst.
Her er én.
"Dersom det ikke har gått tre timer siden siste amming,
sørg for at ingen nåler stikker ham.
Og bytt bleien."
Jeg skal forklare det for de som er yngre.
Skjønt borrelåsen kom på 40-tallet, brukte de den ikke på bleier ennå.
Jeg vet ikke om det stemmer. Vi hadde ikke bleier med borrelås hjemme.
Hadde vi det ikke hjemme, fikk vi høre at det ikke fantes.
"Kan vi kjøpe mikrobølgeovn?" "Det eksisterer ikke ennå."
"Gud, jeg må være et geni. Hvordan visste jeg...?"
Men vi hadde ikke bleier med borrelås.
Man brukte tøybleier med sikkerhetsnåler.
Greit nok. Sjekk at ingen nåler stikker ham.
Men hvorfor må man vente tre timer?
Kan man ikke...?
Kan man ikke amme babyen,
legge ham i det andre rommet der ingen kan se ham...
og etter fem minutter sjekke at ingen nåler stikker ham?
Og om ikke, la ham gråte en stund? Men nei, her står det tre timer.
Du kan se en film på tre timer, men de hadde ikke VCR-er da,
så du måtte dra på kino, og du kunne komme tilbake
og vente et kvarter med å sjekke ungen.
"Burde vi sjekke?" "Står tre timer. Vil ikke overvelde ham."
"Du har rett. Vi har et kvarter. Lag meg en drink så kan vi..."
Jeg vet altså at jeg ble lagt på et annet rom
mens nåler stakk meg.
Og derfor liker jeg å være alene, og jeg driver med akupunktur. Men...
Jeg reiser av og til alene. Jeg dro til Italia alene i år.
Og folk reagerte sterkt på det.
Skulle nesten tro jeg sa jeg startet et raseopprør.
Folk utbrøt: "Hva? Hva sa du?"
Folk skremmes av det å være alene.
Jeg elsker å være alene. Jeg syns det er flott.
Folk sier: "Hvordan klarer du det?"
Hvordan bestemmer jeg at jeg foretrekker å unngå folk?
Det er ganske lett. Folk sier: "Jeg vil ikke gå på kino alene."
Hvorfor vil du gå på kino med en annen? Hva kan du gjøre med en annen på kinoen
bortsett fra å runke dem?
Man kan ikke gjøre noen på kinoen.
Som voksen driter jeg i om folk synes at jeg er en taper som er alene.
Jeg gledet meg til reisen før folk begynte å spolere den.
Faren min sa: "Frykter du ikke IS? De er overalt. Du må frykte IS."
Jeg svarte: "Jeg er ei kvinne. Jeg har ikke tid til å frykte IS.
Jeg er opptatt med å frykte vanlige menn."
Har du passert en bar kl. 01 når karer i baseballuer kommer ut?
Faen ta IS. IS er bedårende.
IS har kostymer og skjegg, de ser ut som bartendere.
Jeg frykter ikke dem.
Jeg pakker til turen og tenker på hvor jeg skal.
Jeg lager ei liste over alt jeg skal se og gjøre der.
Og i siste liten googlet jeg... Jeg bestilte en tur til Venezia.
Jeg googlet: "Hvor er kvinner tryggest fra voldtekt i Italia?"
"Hun sa voldtekt." La meg si dere en ting.
Voldtekt fins. Det var ikke en vits. Det er fakta.
Jeg søkte faktisk på det. Jeg skal gi meg når menn slutter å voldta.
Så ikke vær så sjokkert.
Men det fins nettsteder for sånt. Det er bare Yelp.
Vi trenger "Relp" for: "Hvor blir jeg voldtatt? Hjelp."
Så du kan besøke det nettstedet. Så jeg følte meg trygg i Venezia,
og det gikk veldig bra. Det var en veldig trygg tur.
Men folk sa: "Vil du ikke dra sammen med en mann i stedet?"
Ikke for trygghetens skyld. Det er visst bare gøyere med menn.
Og jeg er i et forhold, og det sjokkerte folk mer.
"Hvorfor skal ikke han dra?" "Jeg er komiker og skal jobbe i Europa.
Jeg tenkte jeg kunne dra til Italia i et par dager,
og han har en jobb, så han kan ikke gjøre det."
"Han er voldelig." "Nei, han bare...
Han har en annen jobb og jeg har fritid.
Det ville være bortkastet å ikke dra til Italia to timer unna."
"Han burde bli med deg."
"Det er ikke cellegift. Jeg skal bare på en reise.
De har mat, vin, folk som prater. Det er akkurat som det er her."
Jeg forstår ikke problemet. Ja, du vil tilbringe tid med partneren.
Men å reise... Hvorfor risikere forholdet? Hvorfor reise sammen med en partner?
Jeg dro til Paris med mannen min. Nå er han eksmannen min.
Du må ikke reise med partneren din.
Da ser du dem døgnet rundt, og alt de gjør, får deg til å tenke:
"Hvorfor går du på flyet med beina dine?"
Reiser du alene, kan du spise med hendene. Og ikke pizza.
Jeg spiste salat. Gned den inn. Det var flott.
Det eneste som sugde med turen,
og jeg hater å klage om noe så privilegert som en alenetur til Italia,
er at jeg bestilte en fottur, for jeg elsker sånt.
Og jeg bestilte en spøkelsestur som jeg så for meg kom til å bli gøy.
Jeg leste folks kommentarer på nettsiden:
"Det var så gøy. Så spratt ei teatergruppe frem
og forsøkte å skremme oss.
Og vi så steder der folk ble slaktet på 1700-tallet.
Vi hørte spøkelseshistorier,
så hemmelige kanaler og hemmelig ditt og datt."
Jeg tenkte: "Jeg vil oppleve det." Så jeg meldte meg på.
Det var min siste kveld i Venezia.
I siste øyeblikk sjekket jeg e-postbekreftelsen fra firmaet,
og jeg hadde bestilt en privattur.
Jeg tenkte: "Nei." Takk for at dere forstår det.
Jeg vil ikke gå alene med noen i 90 minutter.
Mitt verste mareritt.
Og vi møtes på ei bro, som i en romantisk fortelling.
Han ser meg og sier: "Er det bare deg?"
Og jeg sa: "Ja." Han utbrøt: "Så hjerteskjærende!"
Og han hadde et helt opplegg.
"Jeg vil ikke gi deg spøkelsesturen. Så trist. Du er alene i Venezia.
Nei, vi tar kjærlighetsturen."
"Jeg vil se hvor folk ble myrdet.
Fortell om døde babyer. Jeg vil høre masse sprø greier."
Han spurte: "Hvor er mannen?"
Jeg vet ikke om han mente kjæresten min eller myndighetene.
"Om jeg visste hvor han var, ville vi alle være frie."
Jeg ante ikke hva han pratet om. Han var urolig, så jeg måtte forklare.
"Jeg er i..." Alle fotturer begynner slik. Du forklarer at du er i et godt forhold.
Du er bare litt for deg selv. Ingen fare.
Så knelte jeg og skrek:
"Hvorfor, Gud? Jeg savner ham! Jeg har ikke sett en penis på ei uke!"
Men så begynte turen.
Men det andre problemet... Ikke bare ei kvinne med en mann.
Når du er alene med noen på en fottur,
forsøker de å utnytte deg. Så han sa: "Frøken,
hvis det er greit, har jeg ikke lyst til å gå i kveld."
"Da valgte du feil yrke." Han sa: "Jeg er litt trett.
Det har vært en tøff dag. Jeg er trist, og det er varmt.
Kan vi stå her?"
Så jeg svarte ja. Jeg stod under ei bro med en mann
mens han fortalte alt annet enn spøkelseshistorier.
I 90 minutter.
Og jeg visste at dette kom til å skje.
Han spurte meg hvorfor jeg var i Italia.
Jeg sa: "Ferie." Han sa: "Hvorfor alene?"
"Jeg jobbet i London og så kom jeg hit."
"Hva jobber du med?" Jeg vil ikke si at jeg er en komiker.
Dere er snille mot komikere oppå scenen,
men der ute sier folk fæle ting.
Når de får vite det, sier de: "Du virker ikke morsom."
"De fjerner endetarmen min."
Jeg lyver når jeg sjekker inn på hotell, stiger inn i en Uber.
"Hva skal du her?" Da klapper de igjen. "En venn skal ta abort. Jeg måtte komme.
Og det er en fyr, så det er rart. La meg være i fred. Jeg vil ikke..."
Jeg sa at jeg er komiker, og han sa:
"Ikke for å provosere deg...
men livet ditt virker ikke interessant nok til å reise rundt og fortelle om det."
Og han har rett.
Og slik endte turen. Han sa: "Ikke en provokasjon"
og provoserte meg så det sang.
Så gjorde han én fin ting.
Jeg prøvde å være positiv. Jeg mediterer jo.
Han brakte meg til en italiensk restaurant i Italia.
Jeg trenger ikke å påpeke at den var italiensk.
"Er denne restauranten italiensk?" Så han brakte meg...
Han brakte meg til en restaurant. Han spiste ikke med meg.
Jeg var faktisk takknemlig, for den var ved Canal Grande,
og har dere reist noe,
vet dere at det er vanskelig å se forskjell på en autentisk
og en kunstig restaurant. Jeg sa: "Jeg ville aldri ha valgt dette stedet.
Jeg klarte ikke å se hvilke restauranter
som var autentiske så takk for at du brakte meg hit."
Han lente seg over bordet. Kelneren kom med vinen.
Ting begynte å skje og han sa: "Får jeg fortelle én siste historie?"
Han hadde ikke fortalt en spøkelseshistorie ennå.
"Kanskje den kommer nå."
"Du minner meg om en historie om oppfatninger.
Du sa at du ikke kan se om en restaurant er god eller ikke.
Er ikke det livet?
Du kan ikke bare se på en mann og lære ham å kjenne, sjela hans.
Kanskje finnes det en gøyal mann som spaserer rundt og forteller historier.
Men så drar han kanskje hjem og tar livet av seg selv."
"Var det alt?" Han sa: "Ja."
"Han en fin kveld. Takk for turen."
Hva...?
"Fortsett å leve."
Jeg var så irritert fordi han bare fortalte kjærlighetshistorien. Jeg tenkte:
"Livet er ikke for alle. Han kan gjøre som han vil."
Så tenkte jeg: "Kanskje jeg bør klage. Ikke få ham sparket,
men kanskje få refundert pengene
og be bestyreren om å fortelle folk:
"Vi kan ikke endre på turene.
Gi folk det de bestilte." Enn om jeg ringer bestyreren
og hun sier: "Sergio? Han møtte deg ikke på broa kl. 19."
"Jo, det gjorde han." "Nei, han tok sitt eget liv kl. 18.30."
"Herregud, det var tidenes beste spøkelsestur!"
Nå likte dere selvmordsvitsen, da den hadde noe litt ekstra.
Jeg er en hypokonder, men...
Jeg finner ikke på ting,
men når noe skjer, tror jeg det er verre enn det er.
Legen min fortalte meg for seks måneder siden...
at jeg ikke fikk komme tilbake på et år om jeg så holdt på å dø.
Fordi jeg hadde en hypokonderepisode...
og oppførte meg så dumt. Jeg vil fortelle historien,
men den kommer til å bli filmet, og jeg kommer til å bli en klisjé.
For historien omhandler mensen min.
Og folk liker ikke at kvinner snakker om mensen.
"Folk." Menn.
Folk påstår til vanlig at kvinner ikke er morsomme.
Flott. Jeg kan ikke gjøre noe med det.
Syns dere ikke jeg er morsom, så se på andre kvinner.
"Kvinne" er ikke en type komedie. "Kvinne" er en type person.
Jeg tror kvinner er folk. Uansett...
La oss prate om hvorfor det er så vanskelig å prate om mensen.
Av og til forstår ikke folk hva mensen er.
Så en mann vil ikke høre det fordi: "Føler meg dum. Jeg vet ikke hva det er."
Vi fikk det ikke forklart heller.
Da jeg ble 11, sa mamma: "Du vil få mensen."
"Hva er det?" "Noe du får."
"Når skjer det?" "I løpet av de neste sju åra."
Så går du til skolen og tenker: "Jeg får mensen.
Hva er mensen? Kommer ut her. Har jeg den nå? Kan noen se den?"
Dette er mensen. Først utdanningen,
og så kommer historien om en hypokonder med mensen.
I tilfelle noen ikke vet hva mensen er:
Hver måned kvitter en kvinne seg med livmorslimhinnen sin
fordi hun ikke er gravid. For hun er ei skitten hore...
som ikke gjorde den ene oppgaven Gud ga henne, nemlig å lage en baby.
Og det er hennes tre til fem dagers straff.
Det er altså mensen.
Jeg tror menn takler det?
Og jeg gjør ikke narr av menn.
Menn er aldri slemme når vi snakker om mensen vår.
De er aldri slemme. De vil bare ikke høre det.
Jeg forstår det, for verden tar hensyn til dere.
Dere slipper å høre om ting dere ikke vet noe om.
Og det må være skummelt når dere er nødt, så vi må...
Vi må være snille mot menn.
Jeg liker ikke at folk sier: "Om menn fikk mensen,
ville de si: 'Ja, blod overalt. Skal oppkalle en bar etter det.'"
Kanskje, kanskje ikke. Vet ikke om det ville stemt,
for om menn fikk mensen,
ville kvinnene slippe å ha mensen.
Det ville være ulikt. Jeg vet hvordan jeg er
når jeg ikke forstår meg på menns kropper.
"Hvorfor må du ha baller?" "Fordi jeg har dem." "Bli kvitt dem."
Jeg er ikke nødvendigvis snill.
Så jeg lurer på hvordan jeg ville vært om kjæresten min hadde mensen
og jeg aldri hadde opplevd det.
Og vi er ute og spiser, og han kommer fra toalettet
og sier: "Jen, vi må dra."
"Vi har ikke bestilt forrett ennå."
"Jen, jeg fikk mensen en dag tidlig, og jeg har på meg hvite bukser.
Vi må dra."
"Hva mener du, en dag tidlig?
Kommer den ikke på samme dag?" "Nei, hormonene styrer det.
Jeg har ingen kontroll." "Jeg kan ikke styre kroppen min.
Hormonene mine gjorde det. Du kan kontrollere det."
"Nei." "Har de tamponger på do?"
"Nei, det er tomt og... Vi må dra."
"Har du en tampong i veska di?"
"Jeg glemte det."
"Hvor ofte må jeg be deg skjerpe deg
og ha en tampong i veska di i tilfelle mensen din kommer tidlig.
Og hvorfor går du med hvite bukser den uka du forventer mensen?
Gud! Hvor lenge har du hatt mensen? 20 år?
Hvorfor klarer du ikke dette? Du kan dra. Jeg skal spise her.
Vi har hatt reservasjonen i to uker.
Gå. Fest jakken rundt livet ditt, Jonathan. Alle kan se mensen din."
Jeg ringer venninna mi: "Alene på restauranten.
Jonathan fikk mensen.
Selvsagt ikke.
Han vet aldri når den kommer.
Jonathan hadde ikke en tampong.
Vi prater om Jonathan. Jeg vet ikke om vi kan være sammen.
Om han ikke kan planlegge for seg selv, hvordan kan han da planlegge for meg?
Slik ville kanskje kvinner vært om menn fikk mensen.
Her er det som hendte meg.
Min mens kommer på samme dag hver måned.
Den har aldri vært tidlig eller sen. Jeg får ikke kramper. Takk.
Én morgen da jeg var 41,5 år gammel
og kjente det på kroppen... Jeg bare tenkte på det.
Gud, nesten 50.
Egentlig ikke, men nærmere enn da jeg var 13.
Ikke sant?
Jeg våknet og gikk på dametoalettet.
Jeg har ikke et dametoalett hjemme.
Ikke dame-, herre-, og handicaptoalett. Jeg skulle tisse.
Og i trusa mi så jeg noen bloddråper.
Jeg gjentar: Dette var to uker unna min menstrusjonstid.
Og det så ikke ut som menstruasjonsblod.
Dette var ferskt blod. Det lignet på blodet...
til min romkamerats katt for mange år siden.
I min ungdom hadde jeg en romkamerat i Brooklyn,
og hun hadde en døende katt. Katten slepte seg over gulvet
mens den blødde små bloddråper fordi nyrene holdt på å svikte.
Katten måtte plasseres i et bur, og den ble avlivet samme dag.
Den samme dagen den blødde.
Jeg så på meg selv og tenkte: "I dag kommer jeg til å bli avlivet.
Jeg har ikke et bur og bor alene.
Skjønte dette ville skje uten en familie. Jeg blir nødt til å avlive meg selv.
Jeg ringer veterinæren og bestiller en time."
Jeg visste det var en indre blødning. Nyrene mine svikter.
Før jeg friket ut sjekket jeg vaginaen for glass.
Jeg ville bare sørge for at...
Jeg bruker sovepiller, og da man kan gå i søvne.
Jeg ville bare sørge for
at jeg ikke hadde havnet i et barslagsmål i søvne,
knust ei flaske og puttet den i vaginaen. "Kom igjen!"
Så jeg ringte noe venner: "Var jeg i et barslagsmål med vaginaen?"
De sa: "Tror ikke det."
"Den dårlige nyheten er da at jeg må avlives i dag.
Det er indre blødninger. Jeg skal ringe legen."
Så jeg ringte legen og sa: "Jeg har indre blødninger."
Hun plasserer meg i benholderne.
Jeg sa: " Dette er ikke mensen. Ta røntgen. Nyrene mine svikter raskt."
Hun kikker opp: "Dette er mensen." "Nei, det er det ikke." "Jo, det er det."
"Den kommer først om to uker." "Den kom to uker tidligere."
"Jeg vil ha en annens formening." "Hvorfor vil du ha en annens formening?"
"Jeg tror det er indre blødninger."
"Det er ikke det." "Hvordan vet du det?"
Og hun sa: "Fordi du ser blodet utvendig."
"Fy faen, for et godt poeng.
Jeg tenkte ikke på det.
Derfor dør folk av indre blødninger. Fordi de ser ikke blodet.
Jeg skjønner.
Bra. Greit. Jeg er dum."
Hun så på meg: "Går det bra?" "Jeg tror ikke det, nei. Jeg tror..."
Og som et barn som får en tannkost av tannlegen, ga hun meg en tampong
og sa: "Kom deg ut nå."
Det verste er at jeg har et abonnement på tamponger.
Jeg glemmer støtt å avlyse det, så hver måned mottar jeg tamponger.
Jeg har et skap fylt med dem. De vil leve lenger enn meg.
Jeg vil ikke... Jeg vil være i overgangsalderen før dem, død.
En dag sitter jeg i en stol uten en bloddråpe igjen:
"Jeg har ikke sett blod på en tann engang."
Og jeg har ikke unger å gi dem til.
Så jeg er den rare dama på Halloween. "Knask eller knep."
"Du vil bli ei kvinne en dag. Ta denne.
Til og med du, lille gutt. Ta den, alle sammen."
Det er utrolig hva vi ikke vet om kroppene våre. Vi tenker ikke sånt.
Ingen lærte meg noe om kroppen min i oppveksten.
Jeg mistet ikke møydommen før jeg var nesten 22 år gammel,
som jeg skammer meg over. Jeg syns det er ganske gammelt og teit.
Og han som tok møydommen min vet ikke at han tok den,
fordi jeg løy og sa at jeg mistet den da jeg var 16 under et krypende piletre.
Man blir veldig detaljert når man lyver.
Jeg mistet møydommen da jeg var 21, men nesten 22, 21 og 11 måneder.
Det var ikke fordi jeg var ei snerpe. Jeg ville miste den.
Det hadde alltid vært mitt livs formål.
Å vokse opp en dag og miste møydommen.
Det som stoppet meg... Tror det var en katolsk greie.
Jeg forstod ikke hva sex egentlig var.
Jeg hadde seksualundervisning,
men de lærte deg ikke hvordan man knuller.
De snakket aldri om elskov, sensualitet og...
Ingen nevnte homofile.
En mann ligger med ei kvinne og de blir gravide.
Jeg tenkte: "Hvorfor vil noe gjøre det?" Enkeltseng hele livet, ikke sant?
I jentenes seksualundervisning hadde vi en stor plansje med egglederne.
Jeg tenkte: "Er de inni meg?"
Og de så gigantiske ut. "Hvorfor kommer de ut munnen min?"
Og det var en vagina der med et egg her. Som en ball i en baseballhanske.
Det så ut som egget alltid var der: "Vi spiller ball.
Befrukt meg. Vi kan løpe rundt banen."
Og guttene hadde bare en plansje med sæd.
Og de lærte oss at i én dråpe sæd finnes det milliarder av sædceller.
Og det var alt jeg husket. Og som en tenåring sa mora mi alltid:
"Aldri ha sex. Du blir gravid hver gang."
Og jeg tenkte at hun måtte ha rett fordi jeg tenkte tilbake på de plansjene.
Egget som bare venter og milliarder av sædceller.
Hva er oddsen? En milliard mot én. Du kommer til å få en baby.
Jeg tenkte: "Hvorfor får kvinner bare én om gangen? Hvorfor ikke:
Hvorfor renner det ikke babyer ut av alle?
Det er milliarder av sædceller og ett egg."
Så jeg ville ikke miste møydommen for raskt.
Det var til dels den katolske kirka sin skyld.
Jeg visste at Jesus ikke hadde noe imot sex. Jesus elsket horer.
Det står i bibelen. Han tilbrakte mye tid med prostituerte.
Når han ble lei apostlene: "Hvor er mine prostituerte?"
"Her er vi." "Vi kan ikke nevne dere i bibelen."
Og han var venner med dem.
Jeg visste jeg kunne tilstå for Jesus at jeg hadde hatt sex.
"Jeg hadde sex." "Digger det." "Jeg bare nevner det."
Så det ville være greit.
Jeg fryktet å bli gravid.
Jeg ville ikke være ei tenåringsmor eller ei mor i det hele tatt.
Ble jeg gravid, ville jeg måtte ta abort, og jeg fryktet abort på grunn av kirka.
Ikke på grunn av Jesus, men presten.
Hver bidige preken handlet om abort i kirka mi.
Selv om det ikke var nevnt i bibelen den dagen.
"God jul, alle sammen. Vi er her fordi Mary fødte et barn.
Hun beholdt det selv om hun ikke visste hvem sitt det var. Og vi skal feire Mary.
Hun tok ikke abort som festjentene, som bruker det som prevensjon.
Tar du abort, ender du i helvete.
Kjenner du noen som har tatt abort, ender du i helvete.
Ingen fare for gutta. Dere gjorde ei kvinne gravid.
Men kvinnene ender opp i helvete." "Jeg vil ikke ende opp i helvete."
Så jeg ville ikke bli gravid, og da er det enklest å ikke ha sex.
Jeg forstod ikke hva abort var.
Jeg visste ikke at det var et trygt inngrep
som stopper en graviditet.
Jeg trodde du fødte babyen og så skjøt legen den i hodet.
"Det vil ikke jeg gjøre.
Jeg dømmer ikke, men det vil ikke jeg gjøre."
Så i stedet for sex...
I stedet for sex var jeg jenta som elsket å bli fingret.
Jeg elsket fingring. Elsket? Jeg elsker det ennå.
Jeg skal bringe fingring tilbake. Det er utrolig. Gjør det med alle.
Det er ikke bare for barn. Voksne kan nyte det også. Fantastisk.
Du går rett til kilden. Det er verdens beste følelse.
Så jeg hadde en kjæreste som pleide å fingre meg.
Og den første gangen jeg ble fingret...
Jeg hadde onanert før, men når du slipper å bruke hendene... Så spennende.
Følelsen var så mektig at hvert øyeblikk jeg ikke ble fingret etter det,
var jeg dypt og tungt deprimert.
Det er derfor goth-jenter ikke prøver å få oppmerksomhet, de er opprørte.
De ble fingret en gang og er ikke blitt fingret siden.
"Alt er så mørkt og fælt. Jeg føler ingenting."
Så uansett...
Kjæresten min fingret vanligvis meg først. En gang ville jeg gjengjelde tjenesten.
Så jeg tok mine to tørre hender
og gned penisen hans opp og ned, og det var like før den ble antent.
Som en erfaren brannmann grep han den som en slange
og sa: "Jeg fikser dette."
Han kom i hånda slik 17-åringer gjør, tørket det på t-skjorta si
og skulle så gjengjelde tjenesten. Men det eneste jeg så...
Jeg så det ikke, men jeg visste at den hadde milliarder av sædceller.
Jeg ville ikke si: "Kan du vaske hendene? Jeg vil ikke bli mor."
For det er teit. Så tenkte jeg: "Du kan ikke bli gravid av fingring.
De ville ha fortalt oss det på skolen.
Med mindre dette er noe vi oppfant nå."
Jeg trengte den gode følelsen så jeg lot det skje. Jeg brydde meg ikke.
Jeg våknet midt på natta, la hånda på magen
og kjente et hjerteslag: "Herregud, jeg er mor."
Jeg var så dum. Ante ikke at man kunne kjenne pulsen
andre steder enn håndleddet.
Det var første gang jeg kjente pulsen min et annet sted.
Jeg trodde en baby var klar på fire timer. "Det var kjapt.
Ikke rart det er så mye snakk om abort.
Det er en levende person der inne."
Kunne ikke si det til mamma og jeg hadde ikke Internett.
Ikke fordi jeg ikke fikk lov. Det var ikke oppfunnet.
Jeg hadde bare en skrivemaskin, og man kunne ikke spørre den:
"Kan man bli gravid av å bli fingret?"
Fordi da stirrer du bare på et ark. "Jeg vet ikke. Jeg er en skrivemaskin."
Så du kommer ingen vei.
Så jeg måtte gå til biblioteket.
Bibliotekaren var min mors venn så jeg kunne ikke spørre:
"Jeg ble fingret. Hva tror du? Baby? Ja? Nei?"
Så jeg måtte kikke i kartoteket.
Er du yngre og ikke vet hva det er, hadde vi det på biblioteket før nettet.
Det er en kortkatalog.
Og den inneholder kort med alle bøkene i biblioteket.
Over årenes løp stapper de flere kort i kartoteket.
De utvider det ikke. De bare stapper alt i det gamle.
Så du tar sjanser med fingeren. Du får den kanskje ikke tilbake.
Så jeg måtte lete etter bøker om graviditet.
Kartoteket er ikke ordnet alfabetisk.
Det bruker noe kalt Deweys desimalsystem, som er en innviklet tallserie
som bibliotekarer må lære på college.
Men de putter den i lobbyen: "Du finner ut av det."
Jeg fant bøker om graviditet, og det står ikke graviditet og rad P.
Jeg må lære meg 12 tall utenat.
Vi var smarte på den tida. Vi kunne lære oss 12 tall utenat.
Vi måtte ikke ta et bilde av dem.
Så gikk jeg helt tilbake til hyllene.
Jeg ga ikke et eksempel på 12 tall, for jeg er dum nå.
Fantes ingen bok kalt Hva du kan forvente om du venter barn etter fingring,
så jeg bare...
Jeg gjorde ikke noe. hadde jeg vært gravid,
ville det ha vært som tv-seriene der de føder på do.
Men da det ikke kom en baby: "Må ha vært en spontanabort
Så tragisk, men så bra for meg."
Så lærte jeg alle fakta.
Egget kommer bare av og til.
Og kondomer er 99,9 % effektive. "Da skal jeg miste møydommen."
Jeg hadde slått opp med kjæresten og skulle dra på college:
"Hvordan skal jeg miste møydommen nå?
Jeg kjenner ingen på college. Skal jeg bare gå til en fyr og si:
"Skal vi ha sex?" De må være forelsket først.
Jeg visste ingenting.
Så tenkte jeg: "Hvordan skal jeg få en fyr til å bli interessert om jeg er uerfaren?
Ingen vil ligge med en jomfru."
Jeg visste ikke det heller.
Så jeg spredte et rykte.
Jeg fortalte alle, som 18-åring på college i 1992, at jeg hadde knullet ti karer.
Det er mange! Ikke nå, men den gangen. Ti karer når du er 18 var mye.
Noen byer har ikke så mange folk. Ti karer.
Og 1992 var en uskyldig tid.
Beverly Hills, 90210, Brenda og Dylan, de ventet et år før de hadde sex.
Dylan var en alkoholiker. Han var en jomfru.
Det var en uskyldig tid.
Ingen ville ha sex med meg. De trodde jeg hadde en kjønnssykdom
siden jeg hadde knullet ti karer. Og det gikk flere år uten sex
inntil jeg møtte en som byttet til mitt college,
og han hadde ikke hørt ryktene.
Vi hadde sex, det var gøy. Jeg husker ikke alle detaljene,
for det var så lenge siden. Jeg gikk hjem den dagen
og lyttet til CD-spilleren min, Madonna,
albumet Bedtime Stories. "Jeg er også seksuell, Madge."
Men så bråstoppet jeg og tenkte: "Vent litt, hymen min sprakk ikke."
Enda en ting de lærer jenter. Vi har hymen. Det er en hudlapp
i vaginaen vår som en penis slår hull på,
så blør vi på lakenet, og vi suger, knuller og dumper deg. Så...
Hymen min sprakk ikke, og jeg tenkte:
"Håper den ikke ble skjøvet opp i meg så den nå kveler organene mine."
Jeg vet ikke hva hymen er. Hvor sterk er den? Hvordan funker den?
"Jeg må dra til en lege."
Jeg dro til sykesøstera, men ville ikke oppføre meg
som om jeg nylig mistet møydommen.
Jeg gikk inn: "Et kjapt spørsmål.
Da jeg mistet møydommen, når nå enn det var...
sprakk ikke hymen min."
Hun sa: "Det er ei myte. Har du brukt en tampong,
ridd på en hest eller tatt dansetimer, kan den sprekke."
"Den kan ikke bli skjøvet opp så den kveler organene dine?"
"Nei, det er et vev." "Kan den blokkere...?"
"Nei, ikke et tekstil, et..."
Jeg sa: "Greit."
Hun så på journalen: "Du fyller straks 22.
Mistet du møydommen nylig?" "Nei, jeg har knullet ti karer."
Det var min første underlivsundersøkelse.
Jeg er i et forhold og har ingen vitser om det fordi det er en fin historie.
Jeg er sammen med en jeg elsker og har kjent lenge...
Og se så stille dere ble. Ingen liker hyggelige ting.
Men det var en periode da jeg var kjempesingel.
Jeg tenkte: "Gud, ingen liker meg."
Ingen valgte meg og jeg likte ikke følelsen.
Og jeg leste ei selvhjelpsbok som foreslo dater med seg selv.
Så jeg gjorde det. Jeg satt i barer og karer spurte: "Får jeg sitte her?"
"Nei, jeg sitter også der, så stopp.
Jeg er på en date med meg selv."
Jeg begynte å prate piss
etter å ha lest disse bøkene: "Jeg skal bruke tid på meg selv.
Du må elske deg selv før du kan elske en annen." For noe tull.
Selvsagt kan du det. For en gøy måte å avlede deg selv på.
Men venninna mi arrangerte en fest
kalt Facebook i virkeligheten. Hun inviterte masse folk...
Det er en god idé. Hun inviterte folk som kjente hverandre.
Så man kunne gå god for en som du ikke kjente godt.
Så man kunne si: "John er gøy, men han er en morder.
Ikke bli med ham hjem, men han er gøy på fester."
"Å, kult." Så jeg møtte en grei fyr.
Vi var jevngamle, utvekslet telefonnumre, begynte å sende SMS.
Vi hadde mye til felles.
Han sendte meg ikke et penisbilde.
Jeg følte meg respektert. Etter et par uker
ba han meg med ut. Jeg tenkte: "Endelig, en date."
Så vi satt der og drakk og pratet.
Jeg fikk ikke inntrykk av at han ville ha sex.
"Jeg må få ham på gli." Ei servitrise spurte: "Et tredje glass?"
Vi gjorde den dansen når man: "Jeg drikker vanligvis ikke mer enn to.
Gjør du? Jeg kan om... Tar du et glass til? Jeg tar et til.
Vi skal knulle. Kom med et tredje glass."
Så hun kommer med dem.
Og i det jeg drikker, sa han: "Kjæresten min..." "Hva sa du?
Hva faen er dette for noe?" Jeg sa ikke det, men...
Jeg lot som jeg var interessert: "Fortell om kjæresten din." Og...
Du kan godt være venner med andre kvinner. Jeg har mange mannlige venner.
Men det er hele poenget. Takk, jeg har mannlige venner.
Jeg trenger ikke flere.
Jeg har mer enn nok. Jeg skjønte ikke hva han ville.
"Blir kjæresten din sint når du går ut med andre kvinner?"
"Hun vet jeg elsker kvinner. Jeg er en mannlig feminist."
Jeg tenkte: "'Jeg er en mannlig feminist.'
Takk for at du støtter oss. En mannlig jævla..."
Vil jeg drikke vin med en feminist, kan jeg bli hjemme,
så får jeg kanskje et ligg.
Og fingrene mine har ikke milliarder av sædceller.
Jeg begynte å forstå det: "Livet har endret seg."
Før giftet menn seg med kvinner som lagde mat, vasket opp og fødte babyer.
Så begynte han å se på henne som ei mor og må få seg sex på siden.
Nå bor menn med sexen og vil ha intellekt på siden.
Jeg og de andre kvinnene vil ikke være intellekthorene dine for faen, mann.
Du får ikke fingre henne og så ta en drink med meg
og prate om dokumentarer frem til midnatt, ditt svin!
Vi er ikke venner lenger, men jeg...
Det virker som jeg hater menn, men jeg elsker dem.
Jeg syns de er veldig like barn.
"Selv om dere ikke vet hva dere gjør,
er dere så energiske."
Det ene området som er kult... Jeg liker at folk sier de er feminister.
Hvite kan godt si de støtter svarte liv har betydning,
og menn kan si de er feminister. Men det er én ting vi ikke blir kvitt.
Det ville være så enkelt. Trakassering på gata.
Det er noe vi ennå prøver å få enkelte menn til å forstå.
Det er både alvorlig og skummelt.
Skal du rope etter ei kvinne fra bilen din, bør du satse for fullt.
Skaff deg en gammel bil med et bilhorn som lyder:
Det er så dumt.
Mine mannlige venner er ikke idioter og oppfører seg ikke slik,
men jeg oppdaget at én av vennene mine gjør sånt.
"Trakasserer du kvinner?" "Det er et kompliment."
"Hva roper du?" "Jeg har ropt: 'Fine pupper.'"
"Roper du: 'Fine pupper' til ei kvinne?"
Han sa: "Puppene hennes var fine." "Jeg forstår hva som inspirerte deg.
Du kan ikke si sånt. Det er... Det er skummelt."
"Hvorfor er 'fine pupper' skummelt?
Det er et kompliment." "Skjønner. La meg forklare dette.
Jeg forstår at 'fine pupper' teknisk sett er en kompliment.
Men om vi ikke svarer slik du forventer at vi skal svare
eller ikke svarer, kan det neste bli:
'Faen ta deg, hurpe.' og da blir vi redde. "Han sa:" Skjønner.
Enn om jeg roper 'fine pupper', men ikke 'faen ta deg, hurpe'?"
"Nei, men vi vet ikke...
Vi vet ikke om 'fine pupper'...
Både komplimenter og mord starter med komplimenter.
Så vi vet ikke...
Vi vet ikke, når noen sier 'fine pupper', om det bare er 'fine pupper, farvel'
eller 'fine pupper' og så stopper bilen.
'De er så fine at jeg skal stappe dem i en mikser. Jeg skal fryse dem ned
og lage puppeis. Pupp, pupp, pupp.' Vi aner ikke."
Så vennen min sa: "Hva burde jeg si, da?" "Ikke si noe som helst. Ikke si et pip."
Han sa: "Det er min talefrihet. Du kan ikke gjøre det."
"Det er ikke det talefrihet betyr. Men greit, talefrihet.
Jeg sa ikke at du ikke fikk si 'fine pupper'. Bare ikke rop det til oss.
Så hvis du passerer ei kvinne med fine pupper,
kan du lukke vinduet og mose trynet mot ruta
og si: 'Fine pupper.'
Eller du kan ringe en venn og si: 'Fine pupper. Jeg ser fine pupper.'
Eller hvis du har tid, kjør ut i ei eng,
fall på kne og fortell Gud om det: 'Fine pupper!'"
Vi ble ikke enige om dette. Så jeg tenkte: "Kanskje han har rett."
Hvis vi roper: "Nei, nei, nei," hører menn bare mødrene sine:
Vi kan ikke bare si: "Ikke si dette." Kanskje det fins et kompromiss.
Kanskje man kan si... Jeg vet ikke hva,
men jeg opplevde nylig noe som ga meg en idé.
Jeg var ute og gikk i North Carolina.
Jeg gikk langs veikanten, og det var i skumringen.
Og en hvit fyr i en pickup passerte.
Og han stoppet, rygget og stirret på meg gjennom vinduet.
Og jeg tenkte: "Å, faen."
Er du kvinne, ikke-hvit eller homofil
og er ute og går i sørstatene, og en hvit fyr i en pickup stopper...
vet du at det vil være stearinlys og blomster der du står om 20 minutter.
Så ruller fyren ned vinduet sitt: "Unnskyld, frue. Får jeg si noe nifst?"
Som en idiot går jeg opp til lastebilen.
Så blir jeg sint og tenker på alle kvinnene
som sliter med trakassering, syre i ansiktet,
små krenkelser som: "Fine pupper", og tenker:
"Nei, du får ikke si noe nifst." Jeg sa: "Nei, du får ikke det. Faen ta deg."
Jeg begynte å gå min vei og innså: "Jeg ser gal ut."
Det er sånt som skjer. Du prater med ei jente i en bar, det går bra,
og etter et minutt sier hun: "Faen ta deg!"
"Hva gjorde jeg?" "Ingenting." Men vi holder ting inne av høflighet
når alt vi må si er: "Vil ikke prate nå."
Så prater vi og sier: "Dø!" og du blir veldig forvirret.
Vi må bli flinkere på det. Uansett... Han sa: "Jeg mente ikke å skremme deg.
Jeg ville bare si at jeg elsker støvlene dine."
Jeg hadde på meg svarte platåstøvler.
"Jeg er gift og prøver ikke å sjekke deg opp.
Har aldri lagt merke til mote før. Jeg har bare ett spørsmål til."
"Her kommer det nifse spørsmålet."
Han sa: "Er de behagelige?" "Ja." "Da er du sannelig heldig."
Og han sa: "Takk. Takk for at jeg fikk gi deg det komplimentet.
Jeg hadde ikke klart å leve ellers."
Så kjørte han. Jeg tenkte: "Han hadde ikke klart å leve
hvis han ikke fikk gi meg det komplimentet." Så dramatisk.
Det er tøft for menn her i verden. Vi må være greie med dem.
Men jeg er litt ond og tenkte:
"Gud, det ville ha vært fint om han ikke fikk gi meg et kompliment
og jeg fikk se hvordan livet hans ble med den dype angeren."
Som et skuespill som foregår i Sørstatene. Han sitter hjemme hver eneste kveld:
"Jeg er ikke sulten, Martha." "Jeg lagde favorittretten din
to kvelder på rad, og du har ikke spist.
Er du utro, Henry?" "Det handler ikke om sex.
Av og til handler det om... mote.
Sønn, om du får sjansen til å gi ei kvinne et kompliment og ikke tar den,
vil du kanskje ikke klare å leve. Lytt til faren din."
Han ligger på dødsleiet og faren sier: "Sønn, trenger du mer visdom?"
Han sier bare: "Svarte støvler", og dør.
Ingen forstår det. Kona forstod ham aldri.
"Svarte støvler? Faren hans slåss i krigen.
Faren gikk med svarte støvler. Han vil ha dem på i kista."
Han vil ikke det. Hun tar på ham farens støvler.
Og i himmelen roper han: "Det var ikke de støvlene jeg mente.
Jeg liker damesko. Det stemmer, Jesus, damesko.
Jeg kan være meg selv her." Det var da jeg begynte å tenke.
Må dere gi oss et kompliment, si noe om antrekket, ikke kroppene våre.
Vi vil ikke tenke på at vi har en kropp hvert femte minutt,
og dere minner oss på det støtt.
Du vet når du bare har nøklene og mobilen
og føler deg så fri? Vi vil gjerne føle oss slik i banken,
men vi kan ikke legge igjen puppene og vaginaen hjemme.
Vi må ta dem med oss selv om det er tidlig på morgenen.
"Herregud, alle ser på meg." Og du vet... Og dersom noen sier:
"Fin rumpe", men vi ikke syns det den dagen: "Er det sarkasme?"
Det roter med hodet ditt.
Men sier du bare noe fint om antrekket, går det greit.
Hvis du vil trakassere oss på gata og sier: "Snuppa. Den lille sløyfa står
til pynten på skoene dine. Jeg la merke til det, ja, søta.
Jeg elsker et fint tilbehør. Håper du skal spise ute i kveld.
Du kan godt spise ute alene. Du virker ikke redd for dine lyter.
Jeg liker det. Du har både en jobb og frihet,
og det truer meg slettes ikke. Jeg må ikke forklare det.
Vil bare si at jeg vet skotskruter og store prikker
av og til passer godt sammen."
Tusen takk. Dere har vært utrolige.
Takk igjen.
JKL.
Jennifer.
Elskling.
Godt å se deg.
Du var så vakker der oppe.
- Hva er all denne maten? - En del av tilleggsklausulen min.
- Hva er en tilleggsklausul? - Sånt som mat de bringer deg.
- Likte du showet? - Må du betale for dette?
Du snakker om å ødsle. Du er ikke flink med penger.
Det er ikke mine penger. Likte du ikke showet eller...?
Herregud, mor, far, ut. Vi filmer. Kutt.
- Hvem er dette? - Hva filmer dere?
- Min virkelige familie. - Vi filmer fortsatt.
- Kan vi fortsette å filme? - Hvorfor erstattet du oss med andre?
Det er deg. Det er allerede gjort.
Hun ligner ikke på meg. Jeg er blond. Hun har grått hår.
Og jeg er ikke orientalsk.
- Herregud, far, ikke... Det er rasistisk. - Jeg er japansk.
Jennifers bestevenn på skolen var japansk, og hun lærte Jennifer å si: "Hallo."
Det har ikke noe å si. Konichiwa til deg.
Disse skuespillerne representerer karakteren Jen Kirkman. Er det bedre?
Hva? Er det ingen som er basert på søstera di, Gail?
Jeg ville ha inkludert deg, men for mange år siden sa du,
da jeg hadde den vitsen om da du ble tatt med pot:
"Ikke inkluder meg i showet ditt." Så jeg prater ikke om deg lenger
av respekt.
Jen, du fortalte den historien igjen. Foran et kamera.
Det er det hun gjør. Prater om alle. Hun kalte far en rasist.
- Han sa: "Orientalsk." - Kanskje vi kan ta en pause.
- Hvor er pizzaen? Kjøpte du pizza? - Jeg kjøpte ikke pizza. Jeg var på scenen.
Og vi har ingen roller til dere. Jeg ba dere ikke om å være med på dette
fordi dere ville bare lage en skandale, og det skjer nå.
Jeg syns ikke at dette er behagelig.
- Du syns ikke det? Enn oss, da? - Jen, hvorfor ødelegger du alt?
Jeg vet om et bra sted.
- Gjør du? - Vi burde bare dra.
- Glem henne. - Var dere i publikum?
For jeg så dere ikke.
Kan vi bruke noe av det?
Kan vi? For foreldrene mine ødela Netflix-spesialen min,
og det var faen meg stilig.
Tekst: Kenneth Aasbø